Sujungė muzika
Go ir Kristina Kato – talentingų muzikantų šeima. Dar prieš keletą metų jie tik kartu grojo. Go skambino fortepijonu, o Kristina griežė smuiku.
Vėliau suskambo ir jausmų stygos. Japonas ir lietuvaitė augina sūnų bei gyvena muzikaliame, tačiau abiem kultūriškai neutraliame Vokietijos Drezdeno mieste.
„Bendrybės jungia, o skirtumai – taip pat ir mentaliteto, kultūriniai – skiria. Reikia vienam prie kito prisitaikyti“, – sako Kristina ir prisimena, kaip ją pašovė Amūro strėlė.
Abu studijavo Briuselyje. Kartu koncertuodami, pajuto susižavėjimą. Kiekvienas bendras koncertas tapo meilės rečitaliu vienas kitam. Viskas susidėjo – charizma, žmogiškosios vertybės, jaunystė.
Pora mano, kad studijos kosmopolitinėje Europos sostinėje, tarp daugybės studentų iš viso pasaulio, pažadino atvirumą ir smalsumą. Kristina, grįžusi į Lietuvą, suprato, kad iš čia viskas matoma visai kitaip.
Moteris nežino, kaip viskas būtų pasisukę, jei su Go likimas suvestų Vilniuje ar Tokijuje: „Manau, nepaisant susižavėjimo, po kiek laiko būčiau išsigandusi svetimo mentaliteto ar artimųjų spaudimo. Vienas dalykas – kurį laiką mėgautis svečio statusu. Kitas – nuspręsti gyventi kartu, bet ir išsaugoti savo tapatybę“.
Papirko nuoširdumu
Abiejų šeimos reagavo atvirai. Kristinos mamai kurį laiką buvo neramu. Gal koks simpatiškas „velniūkštis“ suviliojo dukrą ir nežinia kaip bus toliau. Visa giminė bandė ramintis – neva ir Lietuvoje toli gražu ne visi „su sparneliais“.
Go atvažiavo į Lietuvą, susitiko su Kristinos tėvais. Visi greitai įsitikino, kad būsimasis žentas – lengvai bendraujantis, kultūringas, o svarbiausia – dievina Kristiną. Padėjo ir bendros lietuvių bei japonų aukštinamos vertybės: darbštumas, sumanumas, tikslo siekimas.
Japonijos šeima reagavo labai ramiai, nes ledus jau buvo pralaužusi Go sesuo. Ji studijavo JAV ir ištekėjo už tailandiečio. Be to, Go mama daug mačiusi – viena apkeliavo vos ne visą pasaulį.
Pora džiaugiasi, kad budistai ir krikščionys šiuo metu nejaučia vieni kitiems priešiškumo. Gal dėl to nebuvo jokių problemų susituokti Vilniaus katedroje. Pasirodo, Japonijoje budistai ir šintoistai dažnai tuokiasi krikščionių koplyčiose.
Gyvenimui pora pasirinko neutralią šalį – ne Lietuvą, ne Japoniją, o Vokietiją. „Čia mes abu užsieniečiai. Mažesnė pagunda bandyti vienas kitą perauklėti pagal kokį nors japonišką ar lietuvišką modelį. Čia galime labiau atsiverti vienas kito skirtumams ir bendrumams. Juk „kampus šlifuoti“ tenka ir tos pačios tautybės poroms“, – svarsto Kristina.
Prancūzai pietauja lėčiau
Elzbieta ir Olivjė – mėlynakė lietuvaitė ir „šiaurinis“ prancūzas. Pernai sumainę aukso žiedus. Jie tai darė dukart – Lietuvoje ir Prancūzijoje. Abu susitiko savanoriaudami viename projekte prieš penkerius metus.
Elzbieta buvo įsitikinusi, kad tekės tik už tikro lietuvaičio, nors mokykloje jautėsi tarsi neprisitaikanti prie aplinkos. Aplinkiniai varžė. Norėjosi pažinti save geriau, todėl po studijų išvyko į svečią šalį savanoriauti.
Vieno seminaro metu susitiko abiejų akys. Visai nesvarbu, kad dar sunku susikalbėti, kad kultūros gerokai skiriasi. Kurį laiką nesisakė, net iš kurios šalies abu atvykę.
Elzbieta pažymi, kad prancūzai yra atviri užsieniečiams, bet kultūrų skirtumai gali šokiruoti. Pirmasis šokas – susitikimas su vyro draugais. Penkiolika nepažįstamų teko pasveikinti dviem bučiniais į abu skruostus. Ir taip kiekvieną kartą.
Prancūzai pietauja kone tris valandas. Jiems tai – kaip ritualas. Pradeda aperityvu, baigia sūriu ir alumi. Pietų prancūzai – vynu. Pastarieji ir bučiuojasi triskart.
Elzbieta neabejoja, kad prancūzai išgeria ne mažiau už lietuvius, tačiau daro tai lėtai, šnekučiuodamiesi, užkąsdami.
Olivjė sunkiai priprato prie lietuviškos valgymo kultūros, kai tenka pietus sukirsti greitai, o alkoholis geriamas greitai ir dideliais kiekiais. Sunkiai priprato ir prie cepelinų su spirgučiais bei grietine. Keisti pasirodė ir šaltibarščiai.
Religija – tabu
Prancūzai artimųjų ir draugų rate niekada nekalba apie religiją ir politiką. Manoma, kad tai trukdo žmonėms būti atviriems. Olivjė stebėjosi, kad lietuviai vengia kalbėti apie lytinius santykius, homoseksualumą.
Olivjė šeima su džiaugsmu priėmė lietuvaitę. Truputį kitaip reagavo Elzbietos giminė. Moteris svarsto, gal iš tiesų Lietuvos kultūra yra mažiau tolerantiška nei kitų šalių?
„Artimieji buvo atviri, bet atsargūs. Teko pajusti visus stereotipus ir konservatyvias nuomones. Mes parodėme, kad vienas kitam esam labai svarbūs ir šeimos su tuo susitaikė“, – pasakoja Elzbieta.
Olivjė greitai išmoko lietuvių kalbą ir nuolat domisi lietuviška kultūra. Elzbieta gilinasi į vyro gimtąją kalbą. Greitai abu suprato, jog daug svarbiau, kaip jie elgiasi vienas su kitu, o kultūrų skirtumai – tik smulkmenos, panašios į tas, kokių būna visose šeimose.
Gruzinas „pagrobė“ lietuvaitę
Pavydėtinai gili lietuvaitės Linos ir gruzino Gogio šeima. Kartą Linos paklausė, kaip jai sekasi gyventi su gruziniška pavarde. Ji atsakė: „Aš paaukojau tik pavardę, o mano vyras – Tėvynę“.
Pora jau tris dešimtmečius gyvena Lietuvoje. Kasmet aplanko Gruziją. Jų vaikai gilinasi į abiejų šalių kultūrą. Rodos, viskas puiku, tačiau anksčiau reikėjo daug išmokti ir įrodyti. Ne tik artimiesiems, bet ir sau.
Gogis juto, kad Linos šeima norėtų lietuvio, todėl teko sukaupti visą žavesį ir stengtis būti savimi. Per pusmetį išmoko lietuviškai. Puikiai pritapo darbe.
Vyras nedemonstravo gruziniškos šeimyninės valdžios, kokią paprastai įsivaizduoja lietuviai, nepažįstantys kaukaziečių kultūros. Anaiptol, Gruzijoje gajus motinos, o ne vyro kultas. Pirmasis tostas – už taiką, antrasis – už motinas, moteris. Tik vėliau visa kita.
Gogis nebuvo iš tų, kurie grobia sau patikusią merginą, tačiau „užgrobė“ Liną savo atviru bendravimu. Jis sako, kad dar prieš gerą pusšimtį metų, kai tėvai prieštaraudavo jaunuolių draugystei, vaikinas inscenizuodavo pagrobimą. Užsimeta panelę ant arklio ir nujoja į savo namus. Atvykusiems tėvams belieka tik susitaikyti, kad dukra yra laiminga.
„Tikrų pagrobimų praktiškai nebūdavo. Tai greičiau jaunų žmonių susimokymas prieš tėvus. Juk ir šiuolaikinis jaunimas elgiasi panašiai. Susituokia, neklausdami tėvų nuomonės, nors šie kartais ir nepritaria“, – sako vyras.
„Nespjauk į vandenį“
Pora susitiko Rusijoje, studijuodami. Moteris iki tol buvo savo tautos patriotė iki kaulų smegenų. Tuomet Lina galėdavo ginčytis iki pykčių, jog lietuviams yra pražūtinga sau į poras imti svetimtaučius. Neva, šitaip išnyks maža tauta.
„Reikėtų kuo mažiau spjaudyti į vandenį, nes gyvenimas taip pajuokaus, jog teks viską išgerti“, – sako Lina.
Ji tuos „apsišlifavimo“ laikus prisimena toli gražu ne kaip romantišką sapną.
„Labai sunku pačiai porai, jau nežiūrint į artimuosius. Juk skiriasi praktiškai viskas – nuo gyvenimiškų tikslų, kultūros iki religijos ir politikos suvokimo. Juk tautiniai skirtumai – tik smulkmena. Esu sutikusi ir labai gruziniškų lietuvių, bei lietuviškų gruzinų“, – svarstė moteris.
Gogis džiaugiasi, kad jo ir išrinktosios neskiria bent jau priešiškos religijos. Save jis laiko mažai religingu, nors jo šeima – stačiatikiai.
Religijos nesipjovė, o Linos tėvai greitai suprato, kad Gogis nėra nacionalistas, puikiai prisitaikantis ir Lietuvoje. Vyras jaučiasi daug naudingesnis Gruzijai, būdamas Lietuvoje. Tai tarsi gera reklama savo šaliai. O kai pasiilgsta kalnų – tiesiog juos aplanko.
Gogis sako, kad nenorėtų, jog jo vaikų antrosios pusės būtų musulmonų religijos atstovai: „Tačiau jei taip nutiktų, priimtume kaip artimą. Juk svarbiausia, kad geras žmogus būtų“.
Lina prisimena, kaip kadaise už vieno stalo susėsdavo kelių tautų ir religijų atstovai ir ilgai diskutuodavo apie savo tiesas. Vėliau tie patys žmonės suskilo į „brazauskinius“ ir „landzberginius": „Ir kas iš to... Išsiskirstydavome visi raudonais žandais. Gyvenimas privertė nuryti tai, kuo jaunystėje tikėjau ir visiems piršau. Politinės, religinės ir kitokios nuostatos bei pažiūros gali pasisukti priešinga kryptimi. Daug panašių istorijų mačiau ir kitų gyvenimuose“.
Rašyti komentarą