Tyrėjai netgi sugebėjo nuspėti visiškai nepažįstamų žmonių socialinio bendravimo kokybę, pirmiausia juos „užuodę“ prietaisu, vadinamu elektronine nosimi arba „eNose“.
Šios išvados, paskelbtos žurnale „Science Advances“, rodo, kad uoslė gali atlikti didesnį vaidmenį žmonių socialinėje sąveikoje, nei manyta anksčiau.
Kiekvienas, kuris kada nors vedžiojo šunį, žino, kad jų šunys dažniausiai iš tolo gali pasakyti, ar artėjantis šuo yra draugas, ar priešas.
Kilus abejonėms, susidūrę vienas su kitu, du šunys gali atsargiai ir aiškiai vienas kitą pauostyti prieš nuspręsdami, ar pasinerti į žaidimų sesiją, ar į visišką karą.
Ar žmonės nenaudoja savo nosies socialinėje aplinkoje, kaip tai daro visi kiti sausumos žinduoliai?
O gal toks žmonių elgesys yra paslėptas, o ne atviras?
Absolventas Inbal Ravreby, dirbantis profesoriaus Noamo Sobelio laboratorijoje Weizmanno Smegenų mokslų katedroje, iškėlė hipotezę, kad taip ir yra. Ji rėmėsi dviem ankstesniais pastebėjimais.
Pirma, keletas įrodymų rodo, kad žmonės nuolat, nors dažniausiai nesąmoningai, uosteli save. Antra, žmonės dažnai nesąmoningai užuodžia kitus.
Be to, žinoma, kad žmonės linkę draugauti su panašiais išvaizda, kilme, vertybėmis ir netgi tokiais rodikliais kaip smegenų veikla.
Ravreby iškėlė hipotezę, kad nesąmoningai uostydami save ir kitus, žmonės gali pasąmoningai lyginti ir patraukti link tų, kurių kvapas panašus į jų pačių.
Norėdamas patikrinti savo hipotezę, Ravreby įdarbino porą tos pačios lyties draugų, kurių draugystė užsimezgė labai greitai.
Ji iškėlė hipotezę, kad kadangi tokios draugystės užsimezga dar prieš nuodugnią pažintį, joms gali turėti įtakos fiziologiniai bruožai, tokie kaip kūno kvapas.
Tada ji surinko kūno kvapo mėginius iš šių draugų ir atliko du eksperimentų rinkinius, kad palygintų šiuos mėginius su mėginiais, paimtais iš atsitiktinių asmenų porų.
Viename eksperimentų rinkinyje ji lygino naudodama „eNose“, kuri įvertino cheminius kvapų požymius.
Kitame ji paprašė savanorių užuosti dvi kūno kvapo mėginių grupes, kad įvertintų panašumus, matuojamus pagal žmogaus suvokimą.
Abiejų tipų eksperimentuose buvo nustatyta, kad draugai kvepia panašiau nei asmenys atsitiktinėse porose.
Be to, Ravreby norėjo atmesti galimybę, kad kūno kvapo panašumas buvo draugystės pasekmė, o ne priežastis.
Pavyzdžiui, ką daryti, jei draugai turėjo panašų kvapą, nes valgė tą patį maistą arba dalijosi kita gyvenimo patirtimi, kuri turi įtakos kūno kvapui?
Siekdama išspręsti šią problemą, Ravreby atliko papildomą eksperimentų rinkinį, kurio metu ji naudojo „eNose“, kad „pauostytų“ daugybę savanorių, kurie buvo visiškai nepažįstami, ir tada paprašė jų dalyvauti neverbalinėje socialinėje sąveikoje poromis.
Po kiekvienos tokios sąveikos dalyviai įvertino kitą asmenį pagal tai, kaip jiems tas asmuo patiko ir kokia tikimybė, kad jie taps draugais.
Tolesnė analizė atskleidė, kad asmenys, kurie turėjo daugiau teigiamos sąveikos, iš tikrųjų labiau kvepėjo vienas kitu.
Tiesą sakant, kai Ravreby ir statistikas daktaras Kobis Snitzas įvedė duomenis į skaičiavimo modelį, jie galėjo 71 proc. tikslumu numatyti, kurių dviejų asmenų socialinė sąveika bus teigiama, remiantis vien „eNose“ duomenimis.
Kitaip tariant, atrodo, kad kūno kvape yra informacijos, kuri gali numatyti nepažįstamų žmonių socialinės sąveikos kokybę.
„Šie rezultatai rodo, kad, kaip sakoma, socialinėje chemijoje yra chemijos“, – daro išvadą Ravreby. Profesorius Noamas Sobelis, Azrieli nacionalinio žmogaus smegenų vaizdo gavimo ir tyrimų instituto vadovas, kalba atsargiau:
„Tai nereiškia, kad elgiamės kaip ožkos ar vėgėlės, – žmonės, priimdami socialinius sprendimus, greičiausiai pasikliauja kitais, daug labiau dominuojančiais ženklais.
Nepaisant to, mūsų tyrimo rezultatai rodo, kad nosys vaidina didesnį vaidmenį, renkantis draugus, nei manyta anksčiau.“
Rašyti komentarą